EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
DAVIS SKOLEDISTRIKT
Hvad så?
Hvad så, Davis?
Jeg er hjemme.
Jeg måtte bare tilbage!
Netflix spurgte: "Hvor vil du optræde? L.A., Chicago, New York...?"
"Davis, Californien", sagde jeg.
Det har...
Det har været et godt år.
Jeg er lige blevet gift. Mange tak. Tak.
Tak. Jeg har brug for bifald. Det er en tung ring.
Det er en omvendt Ringenes Herre.
Da jeg fik ringen, mistede jeg mine kræfter. En anderledes Ringenes Herre.
"Kompromis: Tag ringen, Sam."
Filmen er slut på otte minutter. Det er ikke en fortælling på 90 timer.
Vi har lige haft vores første bryllupsdag. Et år er gået, der mangler en evighed.
Det lyder frygteligt.
Men det gode ved det er, at det føles så befriende nu.
For jeg vil skide på mine singlevenner.
Jeg tænker ikke på nogen af jer, og det føles så godt.
I sidder jo bare derhjemme og swiper efter kærlighed. Og brokker jer.
"Hvor finder man folk?"
"Smilehuller? Af med knoppen!" Som en kejser. "Brunetter? Ellers tak!"
Men arbejder man på Subway, må man ikke være kræsen. Vi bliver blødsødne.
Tænk, at mine forældre aldrig så hinanden fysisk først.
For 30 år siden, i en landsby med 990.000 indbyggere, hvilket er en indisk landsby,
hørte min far, hvordan snakken gik om en kvinde ved navn Seema, min mor.
Seema var drømmepigen, drenge.
I 1982 kunne Seema få... Tjek lige den røde langan. Hjerteknuser!
Hun var som en iPhone 8.
"Har I hørt om Seema? Hun er slank. Hendes familie har et kamera."
Og min far: "Hvad? Et kamera?" Han løb hjem til min farfar og sagde:
"Jeg skal til USA. Jeg vil giftes med Seema."
I løbet af ti minutter havde han giftet sig med en kvinde, han aldrig havde set.
Hører I? Som Tinder uden billeder.
"Det vil jeg have i resten af mit liv. Hun er forhåbentlig en rar person.
Lad os flytte til USA, hvor vi ikke kender andre."
Jeg er så glad for deres valg.
Najmi gifter sig med Spørgsmålstegn. De flytter til USA. De får mig.
At falde ud af sin mor minder om ejendomsmarkedet. Beliggenhed er alt.
Er man brun og bliver født her, er succesen hjemme.
Vi er rappere med succes.
Det vilde er, at jeg ikke engang ved, hvad X-Men Origins-historien gik ud på.
Det er åndssvagt, for vi ved intet om vores forældre, og de ved intet om os.
Man spørger: "Hvad er din yndlingsfarve, far?". Han svarer: "Stanford."
"Nej, jeg vil vide mere om dig." "Hvorfor? Kom ind på Stanford."
Jeg tror, at det er fordi, at indvandrere elsker hemmeligheder.
De elsker dem.
De elsker at holde tæt og lukke alt ud efter 30 år, når det er irrelevant.
"Er mor ninja, og far er kommunist? Hvorfor fortæller I det nu?"
Samtaler med min far minder om en film af M. Night Shyamalan:
Halvanden times opbygning uden klimaks.
"Er den slut?"
Min far og mor bliver gift, de flytter til USA og får mig i Davis, Californien.
Så tager min mor tilbage til Indien for at afslutte lægestudiet.
Så i mine otte første leveår er det kun min far og mig. Der var kun os to i USA.
Minus den betingelsesløse kærlighed.
Brun kærlighed er fuld af betingelser. På billedet siger han: "Få kun 12-taller."
Det er rigtigt.
Jeg voksede op her. Jeg gik på Pioneer... Jep!
Men Davis var kridhvid. Lidt som i aften...
Det var altid en kamp at blive råbt op for mange af os.
- Hvad hedder du? - Jasura.
Hvad blev det til?
- Jasuriah. - Jasuriah?
Jeg kom til at hedde Hanson Minaja...
Sahan Minha.
Saddam Hussein.
- Det var engelsklæreren. Hvad hedder du? - Biju.
- Hvad blev det til? - Et tomt blik.
Jeg er den eneste brune på skolen. Min far er den eneste brune på arbejdet.
Det forener os, og derfor gør vi alt sammen, hvilket er nederen.
Har man en indvandrerfar, må man prøve at forstå ham.
Der er onkler her i aften, som er helt stille. I skal dø. Grin, for fanden!
Du ler ikke. Hvorfor ler du ikke? I er altid stressede og trætte.
Væk en indvandrerfar efter en tolvtimerslur, og han vil sige:
"Hvorfor skal jeg betale skat?" Man bliver bare... Du godeste!
Vi foretog os alt sammen. Jeg kan huske, når vi skulle købe ind.
Vi gik rundt blandt varerne, og min far kunne tage en yoghurt.
"Åh, yoghurt."
Eller mælk. "Åh!"
Jeg så på ham og tænkte: "Min far hader yoghurt."
"Han hader mælk."
I dag forstår jeg hvorfor. Livet er hårdt, og man ved ikke altid, hvad man gør.
Han har et barn, som ikke just gør livet nemmere for ham.
Jeg tager en sodavand, og han... Men jeg er et barn, jeg er udødelig.
Så falder jeg i mine velcrosko og taber sodavanden, som eksploderer.
Og så gør min far det, som de fleste brune forældre ville gøre:
Han undersøger, om der er fri bane.
Så får jeg en syngende lussing.
Det kan jeg lide. Tak.
Nogle af jer genkender det.
Og til den frisindede hvide skyldfølelse: Indvandrere slår ikke deres børn, som jer.
Amerikanere slår, så det skader fysisk. Indvandrere slår, så det rammer sjælen.
Som et mentalt Guantánamo.
Jeg ved, at nogle af jer siger: "Dette er Davis, okay?
I radioen siger Ira Glass, at børnene er vores fremtid."
Har I set NBC-serien The Slap?
Det er en serie om et hvidt barn, som får en lussing til en børnefødselsdag.
Seriøst?
Tretten afsnit om et lille barn? Tager I pis på mig?
Brune børn får flade til hver eneste børnefødselsdag, for fanden!
Oftest går det ud over fødselsdagsbarnet, mens vi står og peger fingre og griner.
"Biju fik en flad til sin fødselsdag!"
Det er det, som gør os hårde og robuste.
Det er derfor, vi bliver hjertelæger og vinder stavekonkurrencer.
Lussinger er vigtige. De er præstationsfremmende.
Har I set, når indiske børn vinder stavekonkurrencer? Det er ufatteligt.
Der kan man tale om is i maven.
Man går ikke i stå, når man har fået flade foran kameraet.
- Han kan da stave til "knaidel". - Knaidel.
Se. Ikke en mine. Ikke en mine!
Han er 12 år. Ikke en mine.
Han har lige vundet 30.000 dollar. Ikke en mine.
Folk undrer sig over, hvor det kommer fra. Se på forældrene.
KÆRLIGHED MED BETINGELSER
Sønnen har lige vundet Scripps stavekonkurrence.
Broderen tænker: "Jeg er færdig. Kravene er for store. Jeg begår selvmord."
Folk spørger, hvor Bobby Jindal kommer fra. Derfra. Det er en indisk sociopat.
Når jeg taler om det her, siger folk altid, at mine forældre ikke elsker mig.
Det tror jeg nu nok, at de gør.
Men jeg tror ikke, de har hentet software, der viser, hvordan man bliver superfar.
De mangler nogle apper.
Fødselsdage er ikke lige dem.
Hver eneste indvandrerfar, som er flyttet til USA, tænker...
"Tillykke!"
Starbucks, Wi-Fi, motorveje... "Nu er det slut med fødselsdage. Bliv præsident."
Til et interview skulle jeg beskrive mit første fødselsdagsminde.
"Skal jeg det?"
Jeg fylder syv år.
Min far vækker mig tidligt om morgenen. "Op med dig, Hasan! Hop ind i Camry'en."
Indvandrerens bilvalg.
Vi sætter os ind i Camry'en og kører fra Davis til Sacramento.
Dengang var der kun ét indkøbscenter, Arden. Vi når til vejkrydset.
Til venstre ligger alle børns drømmeland:
Toys 'R' Us. "Nøj", tænker jeg.
"Far har set mit Toys 'R' Us-katalog på væggen.
Han så mit visionboard.
Han så den blå BMX, jeg ønskede mig. Han vil overraske mig.
Drej til venstre, drej til venstre...
Drej... til venstre."
Så drejer han til højre, og jeg udbryder: "Et byggemarked? Nej!"
"Hvad skal vi her? Ved du ikke, hvilken dag det er i dag?"
"Lørdag." "Nej, min fødselsdag. Har du glemt det?"
"Hvordan skulle jeg kunne glemme din fødselsdag, Hasan?
Derfor tog jeg dig med. Du får lov til at vælge dørhåndtag til badeværelset."
Og jeg...
"Hvorfor ikke også lade mig vælge toilettet? Du skider jo på mine drømme."
Men det sagde jeg ikke, for så havde jeg fået en flad.
Da så jeg generationskløften mellem os og vores forældre.
Man slås med sine forældre, men man har kun et begrænset antal udspil.
Det ved I godt, ikke? "Vil du ikke være læge?" Det er et udspil.
"Giftes med en hvid pige?" Et stort udspil.
Jeg kunne have råbt: "Jeg vil have den cykel, far!"
Men jeg tænkte: "Spar på udspillene. Du får brug for dem senere."
Jeg var fremsynet som seksårig.
Min mor kom på besøg og var verdens bedste mor.
Et år kom hun over på skolen og gav mig et Ghostbusters-sæt.
Sådan et med hjul, rygsæk og spøgelsesvåben...
Jeg mejede hele Pioneer ned.
De andre børn gik helt amok: "Hvad? Er Saddam Hussein spøgelsesjæger?"
"Ja! Og en brunhudet en af slagsen. Tag den!"
En af de bedste dage i mit liv.
Men så tog hun tilbage til Indien, og jeg indså, at jeg ikke ville have legetøj.
Jeg ville have min mor, en familie.
Jeg var meget emo, næsten en lille Drake. Jeg savnede hende.
"Hvornår kommer hun tilbage? Jeg har brug for hende.
Jeg har brug for den pige.
Jeg har brug for hende i mit liv.
Jeg har brug for hende. Hun ringede altid."
Far sagde: "Når hun får et visum." Den slags betyder meget for os.
Uanset hvad folk siger, er det svært at komme ind i USA.
Det er ikke som et ødelagt kondom.
Otte år.
11. august 1993, jeg er så spændt.
Jeg tager min Ghostbusters-rygsæk på og står bare der.
Far siger: "Tag indisk tøj på." "Godt, jeg er en indisk spøgelsesjæger."
Jeg tager en salwar kameez på.
Døren åbner sig.
Min far kommer ind.
Min mor kommer ind.
Bag min mor kommer en lille brun pige med grydehår.
Hun løber hen og omfavner mig: "Hasan bhai!"
Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre med mine hænder. Jeg ved jo ikke, hvem hun er.
Der var sket det, at min far tit havde besøgt min mor i Indien.
På en af sine rejser bollede han hende tyk.
Og jeg fik en søster.
Men ingen havde sagt noget.
Husk på, at indvandrere elsker hemmeligheder. Denne er enorm!
Han spørger, hvorfor jeg ikke krammer hende. "En indvandrer, far?"
"Du er trods alt hendes bror." Og jeg: "Nej!"
Hun breakdanser, og jeg tænker: "Hvem fanden er du?"
"Ved du ikke det?" "Nej," svarer jeg.
Jeg hadede den brune pige inderligt. Jeg var helt med på den mur. "Byg den!"
Jeg var en lille republikaner. Nu forstod jeg det.
Jeg husker, at jeg gav mine forældre klar besked: "Mor, far, lad os være ærlige!
De der brune mennesker... I guder!
De kommer hjem til os...
Spiser vores frugtstænger...
De taler ikke sproget. Jeg foreslår, at vi beder dem tage hjem."
"Det må du ikke sige, vi er familie." Og jeg: "Nej, den hænger på dig og mor.
Det var jer, som ville lege Angelina Jolie og kom hjem med en bådflygtning.
Den hænger I selv på."
Brune mødre, hvorfor gør I det?
Brune mødre giver altid deres døtre en quinceañera-kjole på og grydehår.
Hvorfor? Prinsesse herfra og ned, og frø herfra og op.
Det her render i hælene på mig på legepladsen. "Hasan bhai!"
"Skrid!" Jeg spiller teleball... "Hasan bhai!", "Fis af!"
Til sidst flygter jeg ud på drengetoilettet. Hun følger efter mig.
"Hasan bhai!" Drengene ved urinalet står måbende. "Hvad er Hasan-baj?"
Jeg gik i skole med en masse sportsidioter. Store nakkemuskler.
"Jeg forstår ikke fremmede kulturer, makker. Hvad betyder det?"
"Det er et kærligt udtryk, som betyder 'bror'. Hold kæft, Cody!"
Jeg rettede al min vrede mod hende og sagde: "Hør her! Du er ikke min søster."
Men hun forstod ikke engelsk.
Alligevel forstod hun mig. Hun løb grædende sin vej.
Og jeg tænkte: "Nej! Hun siger det til far."
Lad os nu fokusere på det vigtige her. Men hun sagde intet. Og min far...
Det var hendes første fødselsdag i USA. Hun fyldte fem.
Han ville gøre noget særligt ud af hendes fødselsdag.
Tænk at gå glip af sin datters første skridt eller ord...
Det er svært. På hendes fødselsdag samler han alle i dagligstuen.
Han slæber en stor kasse ind og siger: "Åbn den, Aisha."
Hun åbner den og løfter flapperne.
Jeg ser, at der står "Toys 'R' Us" på en af dem.
Far stikker hænderne derind og trækker en smuk blå BMX-cykel frem.
"Værsgo, Aisha." Han ser på mig. "Tillykke med fødselsdagen."
Brutalt, ikke?
Jeg er rasende. Hvornår blev byggemarkedsfar til Danny Tanner?
Sikke noget pis. Jeg er edderspændt rasende.
Aisha kan mærke det. Hun siger: "Hasan bhai, du må få den første tur."
Som storebror følte jeg, at jeg havde ret til cyklen. "Det er min cykel. Tak."
I yngre søskende er umulige. I bidrager ikke med noget.
Jeg kan se, at I bliver vrede. "Fandeme nej! Jeg har en personlighed."
Og hvor mon I fik den fra? Ja, fra os.
Tøj, kultur, penge.
"Jeg har holdninger." Nej, det har du ikke.
Og så har I den frækhed at spørge: "Hvorfor skal du være så melodramatisk?"
Jeg gik altså i krig for din skyld. Mor og far var mit Vietnam.
"Alle elsker mig", siger I.
Pis. Ældre søskende går gennem livet og tænker: "Elsker folk mig?" Mens I...
"Alle elsker mig. Mor og far kvajede sig med dig, ikke med mig."
Hun siger, at jeg må cykle en runde i kvarteret på den.
Jeg tager godt fat og tænker: "Det skal være løgn!"
Jeg kører af sted. Hun råber: "Hasan bhai, kom tilbage!"
"Æd støv, indvandrer." Jeg flyver af sted.
Jeg ser en kantsten. Der ryger et hjul. Cyklen flyver til venstre, jeg til højre.
Og den fine, blå BMX-cykel... Bang! Den styrter mod cementen.
Farven er væk på cyklens højre side. Jeg samler den op.
Den er ødelagt. Jeg hører hendes sandalers klapren.
Hun græder. "Hasan bhai, hvorfor gjorde du det?"
Uskyldige animetårer.
"Hvorfor? Jeg lod dig jo cykle først." Jeg ser på hende
og tænker, at jeg er en idiot.
I al den tid ville jeg jo bare bekræftes af Cody, Corey og Cole...
Og det blev jeg jo lige her. Jeg skulle jo være hendes storebror,
som hjælper og beskytter hende.
Og så stjæler jeg hendes cykel. Det er jo sygt.
Aisha hader den historie.
Hun siger altid: "Åh gud, hvor er du melodramatisk."
"Du fremstiller mig som et flygtningebarn."
Sandt nok. Jeg gør det lige nu.
Det er ikke fair, for hun er ikke flygtning.
Og hun har lært engelsk.
Hun læste jura på et eliteuniversitet og arbejder med fusioner og opkøb.
Hun hører til den ene procent med succes, mens jeg...
Jeg tog ikke en overbygning. Jeg blev komiker. Det er mit fag.
Og da jeg skulle giftes,
var det med en hinduistisk pige.
Jeg hørte godt det "åh".
Hold da kæft. I sagde: "Øv!" Jeg har ikke slået jer.
Hold da op. Der er noget, som I ikke ved.
Hinduer og muslimer er Indiens svar på Montague og Capulet.
Vi har sloges i århundreder.
I spørger: "Hvad er forskellen? I ligner jo hinanden." Hvordan forklarer jeg det?
MUSLIMER/HINDUER
Hinduer spiser ikke oksekød, okay?
Og muslimer spiser ikke svin. "Er det en pepperonipizza? Ingen pepperoni."
Hinduer kan lide statuer.
HINDUER: SPISER IKKE OKSE
"Her har vi en elefantfigur. Den vil jeg have i min bil."
Muslimer siger: "Ingen figurer! Vi vil have bogstaver."
MUSLIMER: HADER STATUER
Vi har dem i bilen. "Vi er anderledes."
Hinduer kan lide tegninger.
De siger: "Åh, en tegning af Ganesh. Den hænger jeg op på væggen."
Og muslimer...
er ikke så glade for tegninger.
Vi skal arbejde på det med de tegninger.
På grund af de enorme forskelle har vi myrdet hinanden i århundreder.
Mange ældre bryder sig ikke om den slags jokes.
"Det er ikke sjovt. Pakistan opstod på grund af det." Det ved jeg, men...
Jeg overtalte min far. "Vi elsker hinanden, far."
Er der ikke noget større, som forener os, end race, hudfarve, tro og klasse?
Dette er USA. Vi kan vælge, hvad vi vil bevare fra vores moderland.
Er livet ikke som biryani, hvor man skubber alt det underlige til side?
Hvorfor skal vi have alt det underlige med derfra?
Han er faktisk enig med mig. "Du siger noget. Godt, så gift jer."
Det er en enestående beslutning af en brun far.
Der er brune fædre, der siger: "Var det min søn, ville jeg skyde os begge to."
Han siger ja.
Vi samler tropperne. Jeg, mine forældre og Aisha kører hjem til min kæreste.
Vi er lige kommet, og far skal til at ringe på,
men så siger han de ord, som smadrer hvert eneste brune barns drømme.
Han siger...
"Det her går ikke."
Log kya kahenge?
"Hvad vil folk tro?"
Jeg ved ikke, om I ved, at når en brun far siger: "Log kya kahenge",
slukkes en stjerne på himlen.
"Jeg vil ikke være læge." "Log kya kahenge!" Nej!
"Jeg vil ikke giftes!" "Log kya kahenge!" Hvorfor?
Jeg lover jer, at da Gandhi sagde til sine forældre, at han ville befri Indien,
sagde de: "Log kya kahenge!
Hold op med at protestere. Briterne taler grimt om os.
Hvorfor er du skaldet og mager? Du bliver aldrig gift."
Jeg står der...
på dørtrinnet.
Vent! Jeg står der...
på dørtrinnet. "Jeg skal altså indrette mit liv efter log kya kahenge?
Hold op.
Hvor ofte klager vi ikke over racismen i samfundet? Uafbrudt!
Men når det gælder os selv, må vi godt være racister?
Jeg forsikrer dig, far, Gud bryder sig ikke om racisme.
Gud siger ikke: 'Du er racist. Godt gået.' Nej.
Og skal jeg ændre mit liv for at behage en slægtning, som jeg aldrig møder?
Skal jeg ændre mit liv for tante Nilas skyld? Fanden tage hende!
Tager du pis på mig?
Mit liv?"
Men det kan jeg ikke sige.
For jeg har spillet alle mine kort. Jeg kan ikke sige noget.
Nu mister jeg håbet. Det er måske større end mig.
Hvorfor kan jeg ikke bare bøje nakken og gøre, som jeg skal?
Dette er ikke Jodhaa Akbar. Har I nogensinde være fanget af jeres samtid?
Dette er større end mig.
Jeg går tilbage mod Camry'en og hører en stemme sige:
"I guder.
I gør altid det her."
Det er Aisha, som er rasende.
Hun siger: "Far, jeg fløj ikke hertil fra Philadelphia for dette.
Beena er super sej. Hun har en ph.d.
Hasan bhai er komiker.
Ingen vil gifte sig med ham.
Få ham gift, før hun fortryder."
Hun slog i bordet og spillede et af sine kort for min skyld.
Hun lavede en Phil Jackson. Hun fik os til at samles om et fælles mål.
På grund af min søster kunne jeg gifte mig med mit livs kærlighed. Helt utroligt.
I årevis havde jeg hadet den brune pige.
Men den dag kunne jeg ikke være mere stolt over at være hendes Hasan bhai.
Det siges, at hver generation er præget af en stor kamp eller en stor tragedie.
Det er vildt, at vores børn aldrig får at vide, at der fandtes en tid,
hvor man måtte vælge mellem at gå på nettet eller at tale i telefon.
De kommer aldrig til at forstå det. Heller ikke dig.
Du fatter det ikke. Det var vores første verdenskrig.
Især i mellemskolen hvis en pige ringede hjem.
Så skulle man nå at tage telefonen, før ens forældre gjorde det.
Før havde vi fastnettelefoner. Det var telefoner forbundet med et stik.
I mellemskolen ringede en pige hjem til os.
Min far nåede at svare før mig. "Hallo! Hvem er det?"
"Hej, det er Alice. Er Hasan der?" "Hvad vil du?"
"Jeg dør som jomfru", tænkte jeg.
"Vi går i samme geometriklasse. Må jeg spørge ham om noget?"
Og han svarer: "Godt, Alice. Hvorfor spørger du ikke mig?
Så spørger jeg Hasan."
Sådan er vores forældre.
Fra 0 til 30 år: "Ingen piger!" Ved 35: "Hvorfor kan du ikke tale med piger?"
Det er langt ude.
Sådan er vores forældre.
Vores forældre er som en brandmur mod verden udenfor.
De videregiver information til os. Det er som at leve i Nordkorea.
Min far bestemmer hos os.
Efter 11. september, da jeg gik i gymnasiet, samlede far os i køkkenet.
Han sagde: "Sig ikke til folk, at du er muslim, Hasan, og tal ikke om politik."
"Fint, far. Jeg skjuler det bare. Det her er jo lige til at tørre af."
Der sidder vi, og telefonen ringer. Jeg løber derhen, men far kommer først.
"Hallo?" Jeg tager den anden telefon. "Hvor er Osama, din sandneger?"
Han ser på mig.
"Kan du høre mig, din skide perker? Hvor er Osama?
2631 Regatta Lane, er det ikke der, du bor?
Jeg slår dig ihjel." Klik.
Min far ser på mig.
Har I nogensinde betragtet jeres forældre og set, at de skulle dø?
Jeg ser på min far og ser hver eneste centimeter af ham.
Da forstår jeg, at jeg er en darapok. En bangebuks.
Vi taler to sprog. Et derhjemme, et andet udenfor.
Jeg burde have sagt noget, men lod være.
Vi sætter os. Jeg kan høre lyde udenfor.
Min far og jeg løber udenfor og ser, at bilruderne er blevet knust.
Min rygsæk er åben. "Fandens, de tog mine ting."
Jeg stikker armen ind og tager rygsækken.
Der sætter sig glasskår fast i armen. Det begynder at styrtbløde.
Jeg er rasende. Edderspændt rasende. Det er noget pis!
De unger ved, hvor vi bor, de ringede til os, og nu holder de øje med os.
Så jeg kigger i vejens træer og buske.
Jeg kigger ud mod gaden. Der står min far midt på den.
Han fejer glas op fra gaden som en anden barber.
"Vi har kunder. Log kya kahenge? Der skal ryddes op."
Zen!
En brun mr Miyagi. Han siger ikke et ord.
Jeg løber hen til ham: "Hvorfor siger du ikke noget, far? Sig noget!"
Så siger han: "Hasan...
Det er den slags, der sker, og det vil fortsat komme til at ske.
Det er prisen, vi betaler, for at være her."
Da tænkte jeg, at vi i den grad tilhørte hver sin generation.
Glem BMX-cyklen.
Min far tilhører den generation, som mener, at kommer man her til landet,
betaler man en drømmeskat.
Man affinder sig med racisme. Koster det ikke livet, betaler man. "Værsgo, USA."
Men som mange andre er jeg født her. Jeg drister mig til at kræve ligestilling.
Jeg læser statskundskab. Det står lige her:
"Liv, frihed, stræben efter lykke. Alle mennesker er skabt lige."
Det står her... Jeg er lige så meget værd. Jeg fortjener ikke det her.
Men siger jeg det...
Han ser på mig, som om jeg troede på julemanden. "Det forstår du aldrig."
Forstår jeg ikke?
"Det er jo dig, som skændes med kassedamen i Costco,
når du ikke kan bytte brugt undertøj. Og nu er du den storsindede?"
"Vi skal bære over med racisterne." Hvad?
Og så går han ind i huset igen med glasskår i fødderne.
Jeg ved ikke, hvem der har ret.
Måske skal man bøje nakken.
Blive læge, købe hus i forstaden og lade folk kalde en, hvad de vil.
Men er det ikke vores opgave at skubbe lidt til grænserne?
Er det ikke, sådan det fungerer?
Pendulet svinger fra side til side, hvis I spørger mig.
Jeg forstår godt, at 11. september er et ekstremt følsomt emne.
Da det skete, følte alle amerikanere, at deres land var blevet angrebet.
Men natten til 12. september var den første af mange nætter,
hvor min families loyalitet mod vores land blev angrebet.
Det er nederen.
Som indvandrer skal man altid bevise sin fædrelandskærlighed.
Vi skal altid sige: "Vi elsker dette land, tro mig."
Ingen elsker USA højere end os.
Jeg blev forelsket her. Seks år, Janice Malo...
Jeg så hende i sandkassen og løb hen til hende.
"Jeg elsker dig!", "Du er bæfarvet."
Det er mit første minde.
Første gang man oplever racisme, tænker man: "Åh nej! Det går ikke af."
Jeg var skrækslagen. Det var en racistisk Inception. Der var så mange lag i det.
Jeg ønskede at vågne op som Joseph Gordon -Levitt og indse, at det bare var en drøm.
Men det er det ikke. Det er universet, som siger:
"Det er en retfærdig og kærlig verden. Opfør dig derefter."
I 3. klasse bad miss Anderson os om at skrive en stil, om hvad vi ville være.
Nogle unger skrev "astronaut" eller "brandmand."
"Jeg vil være hvid."
"Hvad mener du?". "Al min hud skal være som denne lille del."
Det var ikke sådan noget med at hade melanin. Jeg elsker melanin.
Jeg er aldrig blevet solbrændt.
Når man spiller livets computerspil som hvid og har en hvid avatar,
får man færre spørgsmål.
Man fødes. "Jeg vil være Batman."
Naturligvis. Batman er hvid. Hallo!
"Jeg vil være præsident." Hallo! 44,5 præsidenter var hvide.
Det har set fint ud hidtil.
Jeg ved, at privilegiedebatten er belastende for hvide mennesker.
Ja, I har problemer. Jeg har set Girls.
Men min far sked fuldstændigt på det med identitet.
Hans regler var enkle: "Ingen sjov, venner eller piger, først på lægestudiet."
Hvilket er en stor løgn. Lægestudiet er dødssygt.
Jeg har aldrig været i byen og set ni fyre, som... "Hvad så?"
"Speciallægeuddannelse, makker!" Det sker bare aldrig.
"Jeg fik en karriere, som jeg hader, af mine forældre." Det er løgn.
I mit sidste år på gymnasiet
havde jeg endnu ikke været til skolebal, jeg var ikke kommet på basketholdet,
og jeg var holdt op med at tage Actavis, så huden i hele ansigtet skallede af.
Så jeg kører med klatten. Alt er på toppen. Ingen har gjort det før.
I skal ikke klappe. Det gør man ikke ad det billede.
Det gjorde ingen på min skole. Og nu er det for sent.
Men der var ét lyspunkt. En pige ved navn Bethany Reed.
Hun og hendes familie var lige flyttet fra Nebraska til Davis.
Vi læste matematik på højt niveau sammen, men... der var kemi mellem os!
Hun sad bag ved mig. Den første dag spurgte hun, hvad mit AIM-navn var.
"Det her kan føre til noget," tænkte jeg. "Vil du have det? Det må du godt."
Det, jeg manglede i det virkelig liv, havde jeg til overflod i mit digitale liv.
Statusopdateringer, autosvar, underprofiler, Boyz II Men-tekster...
I elsker da Water Runs Dry. Jeg var pigernes ven.
Sent om aftenen på AIM... Frem og tilbage. I ved det ikke, men før i tiden...
Nogle af jer går på uni og snapchatter.
Men dengang skulle vi fyre op under nettet som forpulede huleboere. Forstår I det?
Hvis nogen tog telefonrøret, skreg man: "Læg på! Jeg er i gang med en samtale."
Sådan kommunikerede vi.
Sent om aftenen. Frem og tilbage, frem og tilbage.
En aften bad hun mig om at komme, så jeg cyklede over til hende.
Hvidt stakit, nybygget villa, Ford Expedition, Eddie Bauer-model...
"De er ved muffen!"
Mrs Reed åbner. Hendes far er pensioneret dommer.
Mrs Reed byder på brownies. "Ja tak."
"Spis med i aften," siger hun. "Vi har lige fået brownies, men jo."
Vi sidder ved middagsbordet.
Nu siger mrs Reed: "Vi ved så meget om Bethany,
men vi ved intet om dig. Hvad interesserer du dig for?"
"Hvad?"
"Hvad der interesserer mig?"
Ingen... Det har ingen spurgt mig om før.
"Akustisk guitar, vil jeg tro."
"Det burde du gøre noget ved. Du skal følge dine drømme."
"Ja, det skulle jeg måske. Jeg skulle måske følge mine drømme."
Men så siger Bethany: "Vi læser altid hjemme hos mig."
"Hvorfor kan vi ikke læse hos dig?" Jeg siger bare... "Jeg skal gå nu."
Skal jeg invitere hende hjem?
Man kommer og... "Hvilket sprog taler I? Hvad ser I? Hvad er det for en lugt?"
Det vil jeg ikke udsættes for. Men hun er anderledes. "Kom!", skriver jeg senere.
Jeg løber nedenunder og siger: "Jeg får besøg af en skolekammerat. Vær normale."
Min far siger: "Hvad? Vi er normale." Så belastende.
"Vi er normale, Hasan. Vær stolt. Du burde være stolt."
Hvem er stolt? Ingen. Du går rundt som en indisk hane.
Ingen er stolt. Nå, men vi når dertil.
Vi sidder ved stuebordet og beregner integraler.
Min mor og far skændes på hindi.
Min mor steger pakoras. Fandens bådflygtningeagtigt.
Kabhi Khushi Kabhie Gham kører på Zee TV.
Det er for meget. Det er alt for meget for pigen.
Man skal indføres langsomt i det. Hun er fra Nebraska.
Soul Cycle, yoga og så Zee TV. Man kan ikke springe direkte ud i det.
Jeg ser på hende og tænker: "Du må ikke sige noget.
Sig ikke noget."
Hun ser op fra bogen og siger: "Ved du hvad?
Det her er hyggeligt.
Vi burde gøre det noget oftere. Det er hyggeligt."
Jeg ser på hende og tænker: "Hold da op.
Jeg elsker dig, hvide prinsesse.
Du ser mig. Jeg behøver ikke lave om på mig selv.
Jeg kan være mig selv." Så mødes vi, både hos mig og hos hende.
En aften sidder vi igen ved sofabordet og beregner integraler.
Hun lukker bogen og siger, at det er blevet sent.
"Ja", siger jeg.
Og hun...
"Jeg må hjem." "Ja, det er nok bedst."
Nej, hvorfor sagde du det? Det var din chance. Hold nu op!
"Vent. Jeg følger dig udenfor."
Så følger jeg hende ud. Åbner bildøren... Hun sætter sig ind.
Jeg skal til at lukke døren, da hun stopper den, læner sig frem og kysser mig.
"Jeg elsker dig." Hun lukker døren og kører af sted.
Som en skide professionel.
Hun kendte reglerne. Hun kendte reglerne. Ingen sjov, ingen venner, ingen kærester.
Vi havde kun det lyssky øjeblik i vores indkørsel.
Mange drenge siger: "Og hvad så? Jeg har fået spillere, siden jeg var ni."
Ikke jeg. Ikke du, du og du. Ikke vi.
Jeg tænkte: "Skal vi nu giftes? Så skal jeg skifte bukser.
Vi skal helt klart giftes. Hvornår er der shaadi?"
Mit matematikhold bestod af toppræsterende elever.
Og min lærer, mr Pendleton, ville have, at vi skulle have et liv uden for skolen.
En dag stiller han sig op foran klassen.
"I er fantastisk dygtige rent fagligt, men I skal vide,
at der er andet i livet end at komme ind på Berkeley."
En elev siger: "Ja, der er også Stanford."
"Nej, I skal leve et liv, som er værd at tale om.
Derfor gør jeg det obligatorisk for alle på holdet
at gå til skoleballet."
Jeg siger: "Skal alle 30 til skoleballet? Vi på matematikholdet?
Skal jeg, pigen fra Jehovas Vidner og den koreanske udvekslingsstuderende til bal?"
Jeg griner, til jeg græder. Han siger: "Hanson, det er ikke en joke."
Han går hen til tavlen og trækker den ned.
Det er et diagram, hvor alles navne fører til skoleballet.
SKOLEBAL
For nørder er det rent fordærv. Jeg tænker: "Det kommer aldrig til at ske."
Ugerne går. De andre får deres dates. Kort før ballet trækker han tavlen ned.
De sidste to navne: Hasan Minhaj, Bethany Reed. Hele klassen går amok.
"De skal knalde!"
"Nej, vel skal vi ej. Eller skal vi? Nej, vi skal ej."
Jeg ser på hende: "Sig ikke noget."
Hun siger intet, hun er prof.
Det ringer ud. Jeg går hen til mit skab.
"Vent", siger hun. "Hvad så?", siger jeg.
"Hvor var det vildt derinde. Hvem skulle have troet det?"
Hun siger: "Du... Siden vi flyttede hertil fra Nebraska,
har du været min bedste ven. Du betyder meget for mig.
Året havde ikke været det samme uden dig.
Vil du følges med mig til ballet?"
"Ja, min hvide prinsesse."
I det øjeblik tænkte jeg: "Nej! Det går aldrig godt.
Vent. Du har jo kort på hånden. Du er en god dreng.
Og glem ikke, at forældre værdsætter ærlighed. Det har du set på tv.
Hvis du går hjem og er ærlig, vil dine forældre sige:
'Selvom jeg ikke er enig med dig, så værdsætter jeg din åbenhed.
Derfor får du lov til det.'"
Jeg løb hjem og sagde: "Jeg vil med til skoleballet, far", og han sagde...
Det betyder: "Så smadrer jeg dit ansigt."
"Bethany, forældreproblem. Jeg må ikke gå til ballet for min far.
Men jeg sniger mig ud. Jeg springer ud og lander på min cykel.
Jeg cykler hjem til dig. Så danser vi, og dør jeg, havde vi da en sjov aften."
Vi skal alle dø. Der kan lige så godt stå på gravstenen:
"Hasan Minhaj. 12 i gennemsnit, har kysset en hvid pige." En flot exit!
Skoleballet nærmer sig. Jeg er i mit stiveste puds.
Jeg tager Michael Jordan-parfume på. Seks sprøjt, et for hvert mesterskab.
Man skal ikke overdrive MJ-parfume. Ikke noget med at være smagløs.
Jeg klatrer ud ad vinduet på mit værelse. Jeg skraber mine knæ.
Jeg hopper ned. Der er seks meter. Jeg lander og hopper på cyklen.
Det er smukt. Solen er ved at gå ned, det er en dejlig aften.
Jeg cykler med knæene langt fra hinanden, så bukserne ikke sætter sig fast i kæden.
Jeg cykler hurtigt, men ikke så meget, at jeg sveder under armene.
Jeg holder buketten.
"Kom så.
Jeg er der snart."
Jeg når til hendes hus og parkerer cyklen.
Jeg går hen til døren og skal lige til at ringe på, da jeg standser op.
En timeout på 30 sekunder. "Fatter du, hvad der skal ske?
Du skal til skolebal med Bethany Reed, for fanden!
Det er den amerikanske drøm. Det er det, som far har kæmpet for."
Ding-dong. Mrs Reed åbner.
Hun ser bekymret ud.
Jeg ser over hendes skulder og ser Jeff Burke sætte en buket på Bethanys håndled.
Hun udbryder: "Kæreste ven, har Bethany ikke sagt noget?
Vi synes, at du er en flink fyr. Vi er glade for, at du kommer og læser.
Men i aften er noget særligt.
Vi har mange slægtninge i Nebraska, og vi skal tage billeder.
Så det er ikke passende.
Har du brug for et lift? Mr Reed kan køre dig hjem."
Jeg svarede: "Nej, jeg har min cykel."
Så cyklede jeg hjem og spillede Mario Kart.
Aldrig før havde jeg været så velklædt, mens jeg spillede.
Bare jeg var gået til det skide bal alligevel. Men det gjorde jeg ikke.
Det værste var, at jeg følte, at det var forkert af mig at være der.
Tænk, at jeg ville ødelægge deres perfekte gallafest?
Hvor mange gange har man ikke set det på film?
Og de var jo ikke bonderøve, som skreg "sandneger". Det havde jeg taget med.
Men jeg havde spist hos dem, kysset deres datter.
Jeg vidste ikke, at folk både kunne være racister og smile til en.
Det er svært at fatte, at folk kan lide dig og være bange for dig på samme tid.
Jeg vidste ikke, hvad det indebar.
Den følgende mandag, i første time, finder hun mig.
"Alle spørger, hvorfor vi ikke var der sammen. Vær sød ikke at sige noget.
Det er et forældreproblem. Vær sød at holde tæt."
Jeg ser på hende. Den næste time går helt normalt.
Mr Pendleton spørger: "Hør, I turtelduer. Hvad skete der? Alle vil vide det."
Jeg vil også vide det. Jeg ser på hende. Hun ser ned i sin bog.
Nu ser alle på mig, og jeg er nødt til at improvisere. "Jo, forstår I...
Jeg valgte at blive hjemme. Baller er overvurderede. En kliché."
Alle i klassen ser på mig: "Sikke et røvhul."
"Brændte du den nye pige af? Godt, at Jeff gik med hende. Du er en lort."
Vi talte aldrig sammen igen.
Og... jeg er blevet ældre. Det er længe siden nu, og jeg tænker ikke på det.
Jeg har det med i mit show, men...
Som mange andre...
kommer man videre i livet og når til et nyt kapitel.
Man husker selektivt. Man kommer på uni... Man rydder historikken. Det var ikke mig.
Efter uni: Historikken ryddes. Det er ikke sket.
Man bliver gift. Alt ryddes. Det er ikke sket.
Man bliver gift igen. Historikken ryddes. Det er ikke sket.
Ofte ser jeg det på samme måde, som min far gør.
"Nå, kunne du ikke gå til skolebal med en hvid pige?" Og hvad så?
I det mindste bliver din rygrad ikke knust i en politibil.
Det sker for mange afroamerikanere den dag i dag.
Er det den skat, man må betale, så gør jeg det.
"Jeg må ikke gå ud med din datter." Og hvad så? Værsgo!
Så går det op for mig...
Hvorfor skal folk dø, før vi kan tale om det?
Folk skal skydes 16 gange, før vi erkender, at vi har et raceproblem.
For hver hadforbrydelse har vi dagligt oplevet racediskrimination.
For vi er alt for bange for "de andre". Folk, som ikke tilhører samme stamme.
Bare jeg kunne sige til mit 18-årige jeg: "Lad ikke den hændelse præge dig.
Der er gode og dårlige mennesker, uanset tro, klasse og hudfarve. Find dem.
For kærlighed er større end frygt." Bare jeg kunne sige det til ham.
Det tror jeg på.
Jeg tror, at kærlighed er større end frygt. Det har Fox News lært mig.
Utroligt. Jeg har aldrig set så mange med selvbruner hade farvede mennesker.
Det er helt utroligt.
Fox News har hovedkvarter i New York. De er i New York!
Daily Show ligger fem gader derfra. Professor X, Magneto... så tæt på.
Hver dag passerer jeg deres bygning.
Jeg ser deres ansatte... Hannity, Coulter, O'Reilly.
De kommer ud, går over gaden og forbi mig for at købe halalkylling med ris.
Hvad?
"Racisten tager den røde sovs."
Det er så fedt, at hjernen kan være racist, mens kroppen forråder den.
Hele morgenen hyler de op: "Mexicanere, Alle Liv Er Vigtige, arabere...
12.01! Tid til shawarma!" Det er så fedt.
Bare jeg kunne sige det til mit 18-årige jeg. Men det kan jeg ikke.
Jeg har ingen tidsmaskine. Jeg kan ikke sige det til ham.
Og det værste er...
Den første kærlighed er som den første gang, man tager blå meth.
Det bliver aldrig det samme igen.
Nu siger I til jeres kærester: "Nej, skat, det er noget andet med dig."
De lyver, men det er i orden.
Vi delte hemmeligheder. Jeg ville være komiker, og hun journalist.
Og vi svor, at vi ville følge vore drømme, uanset hvad folk tænkte.
Jeg startede som komiker året efter. Efter to, tre, fire, fem, seks...
Efter syv år fik jeg endelig chancen for at være hovednavnet i en klub.
Gotham Comedy Club i New York.
Jeg gjorde som mange andre komikere. Jeg skrev på Facebook, blev højrøvet...
Jeg skrev: "Hallo, Facebook!
Jeg skal være hovednavnet på Gotham Comedy Club. Bed om billetter."
Alt med stort. "Jeg er hovednavnet. Til lufthavnen!"
L.A., Chicago, Nashville, New York... Jeg fløj med Southwest Airlines.
"Ja! Jeg er en succes!
Hallo. Fancy hoteller! Åh, jeg beder!
Gratis Wi-Fi? Hvorfor ikke? Lad os se, hvad der står om mig på nettet."
Jeg åbner min bærbare, går på Facebook og ser...
"Hej! Øh, lang tid siden.
Du er blevet komiker, sejt.
Hør her... Jeg og mine veninder bor på Manhattan,
og vi tænkte på, om vi kunne få nogle billetter?"
Spørgsmålstegn. Godt så...
Jeg ved ikke... Jeg ved ikke, om I ved, hvad det betyder, men...
Hvis livet byder på citroner,
må man nogle gange lave "hævnlimonade".
Med et strejf af ironi.
Svar:
"Bethany", komma, enter.
"Selvfølgelig husker jeg dig.
Det er længe siden.
Syv år. Lang tid... Hør her, jeg havde hjertens gerne givet dig billetter,
men vi skal tage billeder i aften.
Så det er ikke passende."
Send lortet! Send lortet nu. Jeg sender lortet af sted.
Jeg styrter til klubben, springer på scenen. Jeg ved ikke, hvad jeg siger.
"Hul i det. Godnat." Bang! Jeg tager i lufthavnen.
Vi tager fra New York til Chicago, Nashville og L.A.
Jeg henter min Toyota Camry LE, for fanden.
Glem det aldrig: Betræk med livsgaranti.
Jeg svæver gennem L.A.s gader.
"Hallo! Hvad så?", "Hasan bhai, kom hjem, far har fået et hjerteanfald.
Tag telefonen, din nar. Jeg har brug for dig. Far har fået et hjerteanfald."
Min far havde lige fået en bypassoperation.
Derfor køres han straks på hospitalet. Aisha siger: "Kom hjem nu."
Jeg siger: "Jeg skal optræde på Comedy Store.
Jeg kommer bagefter."
Og så optrådte jeg på Comedy Store.
Så kørte jeg hjem.
Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg tager på hospitalet, løber op ad trapperne. Min mor og min søster græder.
Min søster ser på mig og siger: "De ved ikke, hvad du gjorde, men det gør jeg."
Lægen spørger, om jeg er hans søn. "Ja." "Du er over 18, ikke? Så skriv under her."
Jeg skriver under på en klausul,
som fritager hospitalet for ansvar, hvis der skulle ske min far noget.
Så risikabel er operationen.
Jeg skriver under og ser på ham.
Det føles, som om jeg skriver under på en dødsattest.
Hans kropstemperatur er så lav, at han er blå.
De kører ham til operation, og jeg giver papiret til lægen.
Jeg ser på min far og tænker på, om det er sidste gang, at jeg ser ham.
Så tager jeg afsked med et menneske, som jeg knap kender.
Jeg venter og håber, at operationen går godt.
På en eller anden måde overlever han.
Vi sidder nu på hospitalet, og jeg fortæller om mit liv.
Han fortæller også om sit liv. Jeg fortæller historien om skoleballet.
Han siger: "Jeg er vred på dig."
"Ja, jeg kyssede en pige. Jeg gør det aldrig igen."
Han siger: "Nej! Hvorfor tilgiver du ikke Bethany?"
Han ville være storsindet igen. "Hvorfor skulle jeg dog det?"
"Da jeg kom til USA i 1982, troede jeg, at hvis jeg lod dig gå til skolebal,
ville du blive medlem af en bande, gøre piger gravide og sælge stoffer.
Jeg ville beskytte dig.
Hendes familie så alt muligt om os på tv. De ville beskytte hende.
Alle er bange for alle, men...
Du skal være modig.
Dit mod til at gøre det rigtige skal være større end din frygt for at blive såret.
Så Hasan, vær modig. Vær modig, Hasan."
En smuk og poetisk udtalelse, som jeg tænker på jævnligt.
Visse dage kan jeg tilgive personen.
Det er historie. Ryd historikken. Færdig.
Andre dage siger jeg: "Nej! Det er House of Cards. Vi knuser fjenden."
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle mene om det, før dette...
Pizza Huts nye pizzaboller er kommet.
Få ni i en æske for kun ti dollar.
Ti dollar.
Sammensæt dem på tre måder.
Tre? Ost!
Store, lækre pizzaboller. Kun i Pizza Hut.
Sådan gøres det suverænt.
Det blev sendt under mesterskabet i collegebasketball.
Alle ser den. Den første aften, den vises, sms'er vennerne. "Hej!
Du skulle vel ikke vide, hvor mange pizzaboller man får for ti dollar?"
"Ni!"
"Er det rigtigt, at man kan sætte dem sammen på tre forskellige måder?"
"Ja, tre."
En ven sender dette skærmbillede...
"Så lige min date fra skoleballet i en reklame for Pizza Hut.
#tilbageblik, #deterenlilleverden.
#Suverænt."
Jeg svarer:
"Men vi gik jo aldrig til det bal.
Hvordan har du haft det?
#MrP, #matematik"
Hvorpå hun svarer:
"Det er rigtigt, men det blev et bedre tweet.
Sig til, når du er i New York."
Hvorpå jeg svarer: "Ja, for fanden."
Mod min terapeuts råd går jeg på Facebook. Hun har en offentlig profil.
Jeg begynder at klikke. "Bethany Reed". Okay.
"Bor på Manhattan." Ja, det ved vi godt.
"I et forhold med..." Jeg klikker.
"Rajesh
Rengatramanajananam."
Hun kommer sammen med en inder, som er indisk som ind i helvede.
Bare tjek navnet. Hvor langt er det navn lige?
Det er så langt, at det næsten ikke kan være på hans Facebook-profil.
Så langt. Ti stavelser.
Ra-jesh Ren-gat-ra-ma-na-ja-na-nam.
Det må være en joke. Hvor mange bogstaver er der i alfabetet?
Hvor mange bogstaver er der i alfabetet? 26, ikke?
Og i Rajesh Rengatramanajananam? 25. Et mindre, end i hele alfabetet.
Hvor nemt er mit navn? Hasan Minhaj. Super nemt.
Men det ville hun skide på. "Giv mig Rajesh Rengatramana...
fucking-jananam."
Gud ler ad mig!
Mod min terapeuts råd tager jeg kontakt til hende.
Hun fraråder det kraftigt. "Du skal sige, hvad jeg vil høre."
"Vil du have en afslutning? Kør på." "Tak, vi ses." Terapi stinker.
"Bethany, jeg har et show i New York i næste uge. Det ville være skønt at ses."
Hun svarede: "Ja, god idé."
Så tager jeg et direkte fly fra L.A. til New York. Pizza Hut-penge.
Jeg går gennem New York. Rasende. Pissesur. Hvordan kan det ske?
Hvordan kan det ske? Rajesh Rengatramana...
Hvad siger hun i sengen? "Åh, Rajesh Rengatramanajananam...
Kom så, Rajesh Rengatramanajananam, jeg tænder helt vildt på dig.
Stik din Rajesh ind i min Rengatramanajananam." - "Stop det!
Hold op med at forestille dig, at hun boller med Rajesh Rengatramanajananam.
Du har overtaget. Gå derind, vær cool. Gå derind, og vær selvsikker.
Gå derind, og kør med klatten! Gør sådan her...
'Hvad så?'
Drej rundt, slik dig om munden, og sig: 'Hvad så?'"
Jeg øver mig. Jeg når hen til døren, åbner den.
Og så: "Hej, Hasan!"
Hun sidder udenfor.
Hun så mig øve mig.
"Hej! Hvad så?", spørger jeg.
"Er den stol ledig? Fedt."
Jeg går hen og... "Jamen, så... sætter jeg mig her."
Jeg sidder der og... Kender I det, når man møder en fra fortiden,
og pludselig kastes man tilbage til den alder?
Så siver gangsterattituden ud af kroppen.
Jeg sidder og har tabt mælet. Som de voksne i Radiserne.
Jeg kan ikke få et ord frem. 20, 30, 40 minutter.
"Skal du være en darapok igen? Sig noget!"
Hun taler om huslejestop, og jeg afbryder hende. "Ved du, hvorfor vi er her?
Jeg vil tale om ballet."
Hun bliver hvid i ansigtet.
Hun var jo hvid, men nu bliver hendes ansigt ligblegt.
"Du vidste, hvordan jeg havde det. Jeg var loyal mod dig. En stor ting i den alder.
Du havde det ikke på samme måde, som jeg, fint.
Men det gjorde sagen værre, at du korsfæstede mig socialt.
Du vidste, det var svært.
Jeg var så usikker dengang, at jeg ikke kunne gå ud med flere hvide mennesker.
Jeg frygtede, at jeg ikke kunne se dem på grund af min hudfarve.
Kender du det?
Og nu forsøger jeg at følge mine drømme,
men du skriver til mig og lader, som om alt er godt, men det er det slet ikke.
Hvorfor?"
"Jeg er meget ked af det," svarer hun,
"men vi var 18 år, ikke?
Jeg ville så gerne gå ud med dig, men min mor er meget dominerende.
Ved du, hvordan det er at have en forælder, som styrer hele ens liv?"
"Nej. Fortæl mig om det. Det vil jeg frygteligt gerne høre.
Spyt ud."
Hvad?
Hun siger: "Bare jeg var gået med dig, men jeg kan ikke ændre på fortiden.
Jeg troede ikke, at du nogensinde ville tale med mig igen.
Men jeg skriver til dig, fordi du holdt dit løfte.
Så selvom du aldrig vil tale med mig igen, vil du altid have min støtte."
I ved, hvordan man kan hade mennesker fra sin fortid, ikke?
"De gjorde det og det. De kan rende mig."
I det øjeblik gav jeg slip på det.
Jeg knuste det som Voldemorts horcrux.
Men jeg var nødt til at spørge til det, som vi alle tænker på.
"Hvad så med mr Rengatramanajananam?"
Svaret lød: "Jeg mødte en mand, og vi besluttede at flytte sammen.
Jeg manglede penge til depositum og spurgte min mor.
Min mor sagde nej: 'Du ved, hvordan familien er. Bestem dig.'"
"Hvad sagde du så?", spurgte jeg. "Jeg svarede: 'Ikke igen.
Dette er ikke gymnasiet. Raj og jeg er begge gode mennesker.
Jeg vil være sammen med ham, for det føles rigtigt. Du skal bestemme dig.'"
Jeg ser bare på hende.
Jeg er så flov.
Jeg tænker: "Hvad har du gang i?
Hvorfor jagter du folk fra fortiden som en anden psykopat?
Du er ikke Liam Neeson."
Da forstod jeg, at jeg var ligeglad med hende, men ikke med det, hun stod for.
Når man er barn, vil man bare accepteres og vide, at man er god nok.
"Kom, og sæt dig her. Du er god nok." Men sådan er den amerikanske drøm ikke.
Den handler ikke om at bede om accept, men om at gøre som folk før dig:
På sin egen måde.
"Pizza Huts pizzaboller. Ni i en æske for ti dollar." Det er dig.
Det var dig, der gjorde det. Du er ikke Hasan Minhaj, men "Hussan Minhajj".
Dette er det nye, brune USA. Det er bare at fange drømmen, for fanden.
Det er ikke andres skyld.
Jeg står uden for restauranten.
Jeg føler mig splittet, for hun er jo nået længere i sin udvikling, end jeg.
Hun siger: "Raj, du og jeg burde mødes."
"Det skal vi så ikke," svarer jeg, og går mod undergrundsstationen.
Men jeg vender mig om mod restauranten for at se hende en sidste gang.
For at mærke, at ændringer er mulige over generationer. Jeg vender mig om.
Men hun er væk.
Jeg så hende aldrig igen.
Jeg holdt dog mit løfte. Jeg fortsatte som komiker.
Jeg vidste ikke... om jeg ville komme til at lave mere end Pizza Hut-reklamen.
Kender I det, når forældrene begynder at opgive en og satse på det næste barn?
"Nu satser vi på Aisha."
Så fik jeg en mail fra min manager.
"Hvad med en prøve til The Daily Show?" Spørgsmålstegn. Det er en opfordring!
"Pizza Hut, audition til The Daily Show." Jeg sender et bånd. De ringer.
"Jon Stewart så dit bånd. De vil se dig til audition i New York.
Men, men...
Du skal skrive noget nyt? Kan du det?"
"Nej, det kan jeg ikke.
Jeg er ikke Larry David. Jeg kan ikke være Seinfeld. Jeg er kun dødelig."
Jeg går frem og tilbage i min usle etværelses i vished om, at jeg skal dø.
Det er fantastisk, som racisme altid slår til, når man mest har brug for den.
Det er ligesom at skifte olie på bilen. "Nå, 24.000 km. Racisme."
Jeg ser Real Time with Bill Maher. Har I set det?
I ved, hvordan Bill er. "Tror du på Gud? Du er sgu da et fjols."
Og alle tænker: "Den ateistiske profet har talt."
Der er et klip med ham og Ben Affleck.
Bill Maher siger: "85 procent af muslimerne afskyr vores frihed.
Vi må drive dem sammen og spærre dem inde."
Ben Affleck svarer: "Er du sindssyg? Samle dem? Spærre dem inde?
Det gjorde vi med japanerne. Det kan man ikke bare gøre. Er jeg helt galt på den?"
"Nej, det er du ikke", tænkte jeg.
"Du er min hvide prins."
Fatter I ikke, hvad der skete lige dér?
Der fik vi den første store stjerne, som forsvarede muslimer. Vi fik Batman.
"Han er måske ikke den helt, vi vil have, men han er den helt, muslimerne mangler."
"Batman mod Bill Maher." Jeg skriver monologen og tager til New York.
Ding-dong. "Velkommen." I er med, ikke?
Produceren åbner. "Aflæg prøve for mig, og når du er klar, kommer Jon.
Vis mig det." Vi går ned ad gangen,
og jeg kan se fotografier af alle korrespondenterne før mig.
Steve Carell, John Oliver,
Sam Bee, Jason Jones,
Ed Helms, Steven Colbert...
og mig?
Keema roti, mig?
Vi kommer jo ikke så langt. I ved, hvordan det er: Mellemledere til døden.
Vi når aldrig op på den scene.
Jeg går ind og ser Daily Show-globussen. Den er helt ubeskriveligt blå.
Jeg sveder nu igennem mit jakkesæt.
Produceren siger, at vi kan tage den et par gange.
Jeg går hen til skrivebordet. Der har siddet præsidenter.
Jeg sætter mig ned og går i gang. Jeg er nervøs.
"Tag det nu roligt", siger han.
Vi tager det igen. Nu stammer jeg.
Han siger: "Slap af, du er sjov."
Hvilket svarer til at sige: "Hør her, du er ikke sjov.
Lad være med at slappe af." Jeg går i stå. I ved, hvordan det er.
Alle spørger, hvordan det gik. Og du... "Man skal være positiv."
Nej, det kommer ikke til at ske. Du styrede slet ikke.
Ansøgning til lægestudiet, rejsen til Caribien... Færdig!
Du var en fiasko. Sådan er det. Vi har alle været der.
Pis! Nu kan jeg mærke, at der er en flyder på vej ud.
Jeg er mega nervøs. Jeg er ved at skide i bukserne, så hører jeg...
Jeg genkender stemmen. Det er jøden Yoda, Jon.
Han går i tunnelen, hvor publikum kommer, og er helt baggrundsbelyst.
Derfor ser jeg kun en enorm skygge komme gående imod mig.
Hans succes genlyder i hvert eneste skridt, han tager.
"Bom! Jeg er Jon Stewart.
Bom! Vinder af 22 Emmy-priser.
Bom! Jeg har fornyet den politiske satire og comedy. Hvad har du opnået?"
"Øh, har du hørt om Pizza Hut?"
Så træder han ind i lyset.
Han er mindre, end jeg troede.
Han har skægstubbe.
Jeg kigger på ham og tænker...
"Far?"
Han er en jødisk Najmi. Vi giver hånd.
Det føltes, som om han havde slået mig i et tidligere liv.
"Jeg kender den hånd." Vi sætter os og begynder at snakke.
Prompterføreren spørger, hvad vi laver. "Jeg har styr på det!" En chance, 8 Mile.
Jeg lander som en russisk gymnast. "Tak, fordi jeg fik chancen."
Jeg presser flyderen tilbage. "Nu skal vi hjem."
Jeg går ud ad døren, men så hører jeg en stemme: "Hvor skal du hen?"
Det er Jon.
"Jeg bor i L.A.
Jeg skal hjem."
"Men vi ses vel på mandag?"
"Hvorfor?"
"Du arbejder her,
så vi ses vel på mandag?"
Jeg tror, at det er løgn. "Frem med Oscar-talen. Sig, hvad du skal sige."
Egentlig ville jeg sige: "Jon, dette er en af de få ting, som er hændt mig
i hele min karriere, som min far har kendskab til.
Så tak!"
Men jeg sagde:
"Jon!
Min far...
kender dig!"
Han svarer: "Sikkert. Vi ses."
Jeg kniber mig i armen. "Hasan Minhaj, du skal være med i The Daily Show."
Jeg løber ud derfra. Jeg ringer til min kæreste. Hun græder.
Jeg ringer til min mor. Hun græder. Jeg ringer til min far: "Godt gået!"
"Hvad? Gentag det lige, jeg hørte det ikke. Sig det igen."
Jeg blev næsten kørt over.
"Nej, jeg kan ikke dø. Jeg skal skrive verdens bedste statusopdatering."
Jeg løber op ad trappen, åbner min bærbare, går på Facebook og ser dette:
"JEG SAGDE JA!"
Kan I se det?
Forstår I det?
Fatter I det?
Jeg helbreder racisme.
Jeg har helbredt det.
Det er måske ikke helt rigtigt, men alle har et formål i livet.
Nogle er bestemt til at finde en kur mod cancer eller en vaccine mod ebola.
Mit liv er et klart bevis på, at har du først prøvet en brun mand,
så hold fast på ham!
Godnat. Hav det godt. Gud være med jer. Jeg elsker jer.
Jeg elsker jer. Godnat.
Tekster af: Dorte Langberg